(bg) Европейски съюз (cs) Evropská unie (da) Den Europæiske Union (de) Europäische Union (el) Ευρωπαϊκή Ένωση (en) European Union (es) Unión Europea (et) Euroopa Liit (fi) Euroopan unioni (fr) Union européenne (ga) An tAontas Eorpach (hr) Europska unija (hu) Európai Unió (it) Unione europea (lt) Europos Sąjunga (lv) Eiropas Savienība (mt) Unjoni Ewropea (nl) Europese Unie (pl) Unia Europejska (pt) União Europeia (ro) Uniunea Europeană (sk) Európska únia (sl) Evropska unija (sv) Europeiska unionen (vec) Union Eoropea (eo) Eŭropa Unio
La Unió Europea ha desenvolupat un mercat únic mitjançant un sistema de lleis estandarditzades vigents en tots els estats membres i que garanteixen les quatre llibertats de la Unió: la llibertat de moviment de les persones, dels béns, dels serveis i del capital.[5] La Unió Europea també té una política comercial única,[6] polítiques agrícoles i pesqueres comunes,[7] i una política de desenvolupament regional.[8] Divuit dels estats membres han adoptat una moneda comuna, l'euro. La Unió Europea ha desenvolupat un paper important en la política exterior, en representar els seus membres en organitzacions internacionals entre les quals l'Organització Mundial del Comerç i les Nacions Unides, així com en les cimeres del G8. Vint-i-un dels estats membres també són membres de l'OTAN. La Unió Europea també s'ha organitzat en temes de justícia i afers interiors i ha abolit les verificacions de passaport i immigració entre els estats membres de l'Acord de Schengen, el qual també inclou altres estats no membres.[9]
La Unió Europea opera institucionalment amb un sistema híbrid d'intergovernalisme i supranacionalisme.[10] En molts casos, les seves decisions depenen del consens de tots els estats membres. Tanmateix, també hi ha cossos supranacionals amb la facultat de prendre decisions sense la necessitat de la unanimitat de tots els governs nacionals que la integren. Algunes institucions importants són la Comissió Europea, el Parlament Europeu, el Consell de la Unió Europea, el Consell Europeu, la Cort de Justícia Europea i el Banc Central Europeu. Els ciutadans de la Unió Europea elegeixen els membres del Parlament cada cinc anys.
El motiu original per la fundació, del que més tard seria la Unió Europea, va ser el desig de reconstruir Europa després dels tràgics esdeveniments de la Segona Guerra Mundial, i prevenir que Europa caigués víctima de la plaga de la guerra.
Per aconseguir aquest objectiu, la Unió Europea intenta crear una infraestructura que travessa les fronteres dels estats. Els estàndards harmonitzats creen un mercat més gran i més eficient, perquè els estats membres poden crear una única unió duanera sense pèrdua de salut (econòmica) o seguretat. Per exemple, els estats on la gent no pot posar-se mai d'acord a l'hora de menjar poden no obstant arribar a acords sobre els estàndards d'etiquetatge i higiene.
El poder de la Unió Europea va més enllà de les seves fronteres car, per vendre-hi, és útil seguir els seus estàndards (CE, conformité europeéne). Una vegada les fàbriques, grangers i mercaders d'un país no membre compleixen la normativa, la gran part dels costos associats a l'entrada a la UE es veuen reduïts al mínim. Quan s'harmonitzen les lleis per convertir-se en un membre de ple dret es crea més benestar (en eliminar els costos duaners), invertint només mínimament en el canvi de les lleis.
La Unió Europea és un conjunt de 27 estats (a gener del 2023), que mantenen entre si especials relacions econòmiques i polítiques de cooperació i integració.
Les especials relacions econòmiques es fonamenten en la llibertat de trànsit de mercaderies, treballadors i capitals, així com en l'establiment d'una moneda única, l'euro (€) per tots els estats membres (la denominada Eurozona).
Les especials relacions polítiques es tradueixen en l'establiment d'un mateix Ordenament jurídic, superior a les legislacions nacionals, i en l'existència i funcionament dels seus propis organismes polítics i institucions, superiors als dels Estats membres.
Tal com el canviant nom de la Unió Europea (de Comunitat Econòmica Europea a Comunitat Europea i finalment Unió Europea) suggereix, ha evolucionat amb el temps d'una unió primordialment econòmica fins a una unió cada cop més política. Aquesta tendència és visible principalment en el cada cop més gran nombre d'àrees de polítiques que recauen dins la UE: el poder polític s'ha dirigit en nombrosos camps dels estats membre cap a la UE. Aquesta visió de centralització cada cop més forta es contraresta amb dos fets. En primer lloc, alguns estats membres tenen una tradició domèstica de governs regionals forts. Això ha derivat cap a un enfocament més important de la política regional i les regions europees. Es va crear un comitè de les regions com a part del tractat de Maastricht.
A més a més, les polítiques que recauen en la UE cobreixen diferents formes de cooperació:
Procés de decisió autònom: els estats membres han concedit a la comissió europea poder per prendre decisions en algunes àrees com a defensa de la competència, control a les ajudes estatals i liberalització.
Harmonització: les lleis dels estats membres s'harmonitzen a través del procés legislatiu comunitari, que involucra la comissió europea, el parlament europeu i el consell de ministres. La conseqüència és que la llei comunitària està cada cop més present dins dels sistemes legals dels estats membre.
Cooperació: els estats membres, que es reuneixen en el consell de ministres es posen d'acord a cooperar i coordinar les seves polítiques interiors.
La tensió entre la UE i els estats membre sobre les competències que els corresponen és una constant en el desenvolupament de la UE. Els instruments jurídics de la Unió Europea són:
Reglament: és d'abast general, obligatori i directament aplicable.
Directiva: obliga als estats quant al resultat, però la forma i els mitjans són escollits pels estats membres.
Decisió: és d'obligat compliment per l'estat destinatari.
El territori de la Unió Europea correspon al territori combinat dels vint-i-set estats membres, amb algunes excepcions. No es correspon amb el territori geogràfic del continent europeu, ja que hi ha territoris europeus que no en són part, com ara el Regne Unit, Islàndia, Noruega i Suïssa. Per altra banda, hi ha territoris associats amb algun dels estats membres que, tanmateix, no són part de la Unió tot i ser a Europa, com ara les illes Fèroe. Groenlàndia, Aruba, les Antilles Neerlandeses i els territoris no europeus associats al Regne Unit, tot i ser territoris associats d'un estat membre, no formen part de la Unió Europea, mentre que altres territoris que tampoc no són part d'Europa, com ara les Açores, les illes Canàries, Ceuta, la Guaiana Francesa, Guadeloupe, Madeira, Martinica, Melilla, Réunion, entre altres, sí que són part de la Unió Europea,[13][14][15] els anomenats Territoris especials de la Unió Europea.
La superfície total de la Unió Europea és de 4.422.773 km², el qual és inferior al de sis estats independents del món. El seu punt més elevat és el Mont Blanc, als Alps, amb 4.804 m. El clima és molt variat i influenciat per la seva extensa costa, de 69.343 km. Els estats membres de la Unió Europa tenen fronteres amb 21 estats no membres; la longitud total de les fronteres és de 12.441 km.[16][17][18]
Incloent-hi els territoris d'ultramar dels estats membres, la Unió Europea tindria la major part dels tipus de clima, segons la classificació de Köppen, des del clima àrtic al tropical. La majoria de la població, tanmateix, viu en regions amb climes mediterranis (al sud d'Europa), temperats marítims (a l'oest) o hemiboreals (a l'est).[19]
Hi ha sis candidats oficials a integrar-s'hi: Albània, Bòsnia i Hercegovina, Macedònia del Nord, Montenegro, Sèrbia i Turquia.[22] Arran de la invasió russa d'Ucraïna de 2022, el país va sol·licitar un procediment d'adhesió accelerat, amb el qual es va rellançar l'adhesió d'Ucraïna a la Unió Europea, amb el suport previ de vuit estats membres.[23] El 23 de juny de 2022, el Parlament Europeu va adoptar una resolució que demanava la concessió immediata de l'estatus de candidat per a ser membre de la Unió Europea a Ucraïna i Moldàvia.[24][25] En el seguiment del full de ruta d'Ucraïna, tanmateix, l'agost de 2023 la viceprimera ministra per a la Integració Europea i Euroatlàntica d'Ucraïna va reconèixer que en aquell moment no compliria amb les set recomanacions de la Comissió Europea per a la seva adhesió tal com estava previst.[26]Kosovo també es troba en la llista de la Comissió Europea com a candidat potencial, però la Comissió no el cita com a estat independent, car no tots els estats membres el reconeixen com a estat sobirà i independent separat de Sèrbia.[27]Geòrgia és l'altre país que està catalogat com a potencial candidat per adherir-se a la UE.[28]
Per a unir-se a la Unió Europea, un estat ha de complir amb els criteris de Copenhagen, definits en el Consell Europeu de Copenhagen de 1993. Alguns requeriments són una democràcia estable que respecta els drets humans i l'estat de dret, una economia de mercat en funcionament amb la capacitat de competir dins la Unió Europea, i l'acceptació de les obligacions dels membres, inclosa la llei europea. L'avaluació del compliment dels criteris per un estat candidat és feta pel Consell Europeu.[29]
La Unió Europea és l'associació econòmica i política de vint-i-set estats europeus independents. La Unió Europea té tres àrees de responsabilitat, conegudes com els «tres pilars». Les polítiques de la Comunitat Europea que la va antecedir conforma el primer pilar; el segon pilar és la política exterior i de seguretat comuna; el tercer pilar són els afers interiors i de justícia i consisteix en la cooperació policial i judicial en els afers criminals.
Les activitats de la Unió Europea són regulades per diverses institucions encarregades de les tasques i polítiques establertes en els tractats de la Unió. Les institucions de la Unió Europea són:[32]
El Parlament Europeu és la «veu del poble».[32] És una de les parts integrants del «cos legislatiu» de la Unió. Està integrat per 785 membres de tots els estats membres proporcionalment amb llur població. Els membres s'elegeixen cada cinc anys pels ciutadans europeus. La funció principal del Parlament és aprovar lleis, responsabilitat que comparteix amb el Consell de la Unió Europea. Les propostes de llei provenen de la Comissió Europea. El Parlament i el Consell també són responsables d'aprovar el pressupost anual de la Unió. Els membres del Parlament Europeu (MPEs) no s'agrupen en blocs nacionals sinó en set blocs polítics europeus; els més grans són el Partit Popular Europeu (els cristianodemòcrates, de centredreta), els socialistes, els liberals i els verds.L'hemicicle del Parlament
El Consell de la Unió Europea és la «veu dels estats membres»[32] i és l'altra part del «cos legislatiu de la Unió». És la institució principal per a la presa de decisions de la Unió i comparteix, amb el Parlament Europeu, la responsabilitat d'aprovar les lleis que es proposin. És responsable de la presa de decisions en qüestions de justícia i llibertat. A més a més, dirigeix les polítiques de seguretat, de defensa i exterior. Està integrat pels ministres de tots els governs nacionals dels estats membres—raó per la qual es coneixia anteriorment com a «Consell de Ministres». A les seves reunions només hi participen els ministres responsables dels temes a discutir. El nombre de vots de cada estat membre és proporcional a la seva població, tot i que la ponderació afavoreix els estats petits. Algunes decisions només requereixen la majoria dels vots, mentre que d'altres requereixen unanimitat. El Consell és encapçalat per la Presidència del Consell de la Unió Europea una funció rotativa per a cada estat membre per un període de sis mesos. El Consell es reuneix típicament quatre vegades a l'any en les cimeres europees.
La Comissió Europea és la branca executiva de la Unió, responsable de fer propostes de llei i del funcionament diari de la Unió.[32] La Comissió representa i defensa els interessos de la Unió a diferència del Consell que representen els interessos dels estats membres. Per tant, és independent dels governs nacionals i és el motor de la integració europea. Està integrada per vint-i-set membres o comissionats un per cada estat membre, i cadascú amb funcions diferents. El President de la Comissió i els altres membres són nomenats pel Consell—aquests últims proposats pels governs nacionals—i confirmats pel Parlament.[33] El president i els membres són nomenats per un període de cinc anys que ha de coincidir amb el període del Parlament Europeu.
Els Tribunals de Justícia de les Comunitats Europees, de Primera Instància i de la Funció Pública són les institucions que conformen la branca judicial de la Unió. Cadascuna té responsabilitats específiques. El Tribunal de Justícia de les Comunitats Europees vetlla per l'estat de dret comunitari; que la interpretació i aplicació del dret sigui la mateixa en tots els estats membres i que les sentències dels tribunals nacionals no discrepen entre si. La séu és a Luxemburg. El Tribunal de Primera Instància és responsable dels casos dels individus i les companyies que siguin referides per alguna de les corts dels estats membres.[34] El Tribunal de la Funció pública és la institució especialitzada de l'àmbit del contenciós de la funció pública de la Unió.
Segons els tractats esmenats, els ciutadans de la Unió Europa gaudeixen de diversos drets, entre els quals:
el dret de circular i residir lliurement en el territori de qualsevol estat membre;
el dret del sufragi actiu i passiu en les eleccions al Parlament Europeu i en les eleccions de l'estat membre on visquin, amb les mateixes condicions que els nacionals del mateix estat;
el dret de ser protegit dins el territori d'un país no membre on no hi hagi cap representació de l'estat de llur ciutadania, per les autoritats diplomàtiques i consulars de qualsevol estat membre amb les mateixes condicions que els nacionals d'aquest estat;
el dret de no ser discriminat a causa de la seva nacionalitat en cap de les estipulacions dels tractats de la Unió, incloent-hi les condicions laborals ni de contractació.
Afers exteriors
Un diagrama d'Euler clicable que mostra les relacions entre diverses organitzacions i acords europeus multinacionals.
La cooperació en els afers exteriors entre els estats membres va començar amb l'establiment de la Comunitat el 1957, ja que els estats membres negociaven com a bloc els tractats internacionals sota una política comercial comuna.[36] El 1970 es va establir la Cooperació Política Europea la qual va crear un procés de consulta informal entre els estats membres per tal de formar polítiques exteriors comunes. No va ser sinó fins al 1997 que la Cooperació Política Europea es va formalitzar amb l'Acta Única Europea. La Cooperació Política Europea va ser reanomenada «Política Exterior i de Seguretat Comuna» (PESC) segons el Tractat de Maastricht.
El Tractat d'Amsterdam va crear la funció de l'Alt Representant per a la Política Exterior i de Seguretat Comuna, actualment encapçalada per Javier Solana, per tal de coordinar la política exterior de la Unió Europea.[38] L'Alt Representant, amb l'actual Presidència del Consell de la Unió Europea parlen en representació de la Unió en temes de política exterior. La Política Exterior i de Seguretat comuna requereix la unanimitat entre els ara vint-i-set estats membres. A més del sorgiment d'una política exterior de la Unió Europea, la influència internacional de la Unió també s'ha vist en la seva ampliació. Els beneficis percebuts en fer-s'hi membre són incentius per a la reforma política i econòmica als estats que volen complir amb els requeriments d'unió i es consideren un factor important que va contribuir a la reforma dels països de l'antic bloc comunista de l'Europa oriental.[39]
L'Oficina de l'Ajuda Humanitària de la Comunitat Europea proveeix ajuda humanitària als països en vies de desenvolupament. El 2006 el seu pressupost va ser de 671 milions d'euros, dels quals el 48% es van destinar als països d'Àfrica, el Pacífic i el Carib.[42] En comptar les contribucions de la Unió Europa i les contribucions separades dels estats membres, la Unió Europa és el donador més gran d'ajuda humanitària del món.[43]
Tanmateix, l'ajuda humanitària europea no ha estat exempta de crítiques. L'organització euroescèpticaOpen Europe la considera ineficient i relacionada amb objectius econòmics.[44] Algunes organitzacions de caritat han argumentat que els governs europeus inflen les quantitats de diners destinades a l'ajuda en incloure-hi els diners destinats als estudiants internacionals i els refugiats. Si s'eliminessin, la Unió Europa no hauria assolit els seus objectius del 2006.[45]
Dos dels objectius bàsics de la Comunitat Econòmica Europea van ser el desenvolupament d'un mercat comú, que es va anomenar posteriorment com a mercat únic, així com la creació d'una unió duanera entre tots els estats membres. El mercat únic inclou la lliure circulació de béns, capital, persones i serveis dins la Unió.[46] i la unió duanera és l'aplicació de tarifes a la importació comunes a tots els estats membres. Tan bon punt els béns han ingressat al mercat per qualsevol port d'entrada, ja no són subjectes a tarifes duaneres, impostos discriminatoris ni a quotes d'importació internament. Els estats d'Islàndia, Noruega, Liechtenstein i Suïssa, que no són membres de la Unió, participen en el mercat comú però no pas en la unió duanera.[47]
El moviment lliure de capital té com a propòsit permetre el moviment de les inversions com ara les compres de propietat i d'accions i participacions d'empreses entre els països.[48] El moviment lliure de persones significa que els ciutadans de la Unió Europea es poden moure lliurement entre els estats membres per a viure, treballar, estudiar o jubilar-se en qualsevol país. Això inclou la reducció de les formalitats administratives i el reconeixement de les qualificacions personals entre els ciutadans dels estats membres.[49]
La creació d'una moneda única per a Europa es va convertir en un objectiu oficial el 1969. Tanmateix, no va ser sinó fins a la signatura del Tractat de Maastricht el 1993 que els estats membres van obligar-se a crear una unió monetària, a tot tardar, l'1 de gener de 1999. Aquest dia, l'euro va ser introduït en quinze dels estats membres de la Unió tot i que els bitllets i monedes no van començar a circular sinó fins a l'1 de gener de 2002, entre, aleshores, els dotze estats que van acceptar-les. El 2009, setze estats membres pertanyen a la unió monetària. Tots els altres estats membres, llevat del Regne Unit i Dinamarca estan obligats, legalment, a unir-se a la unió monetària tan bon punt compleixin les condicions econòmiques requerides, però pocs estats han fixat dates específiques per a fer-ho.
L'euro, i les polítiques monetàries dels estats que l'han adoptat dins la Unió Europea, són controlades pel Banc Central Europeu.[50] Encara hi ha onze altres monedes en circulació a la Unió Europea. Per altra banda, altres estats no membres utilitzen la moneda oficialment o sense cap acord amb la Unió.
Dades econòmiques
Internament, les polítiques de la Unió europea tenen com a propòsit assolir la convergència dels estàndards de vida dels estats membres.[51] Tanmateix, ateses les diferències en la renda per capita dels estats membres (des de $7.000 als $69.000), hi ha dificultats per a dissenyar i aplicar polítiques econòmiques comunes.[51] El 2004 i el 2007 la Unió Europea va admetre deu i dotze països, respectivament, que són, en termes generals, menys desenvolupats tecnològicament i econòmicament que la resta.[51]
El Producte interior brut (PIB) estimat de la Unió Europea el 2008 va ser de $14,960 bilions, poc més del 20% del Producte brut mundial, estimat en paritat de poder adquisitiu, equiparable al PIB dels Estats Units d'Amèrica, estimat en $14.580 bilions el mateix any.[52] El PIB per capita estimat mitjà dels estats membres el 2008 va ser de $33.800.[51] El 2009, atesa la crisi financera i econòmica global, la Unió Europea s'ha vist severament afectada. Les grans economies, Alemanya, França, el Regne Unit, Itàlia i Espanya, totes cinc han entrat oficialment en recessió econòmica.
La Política Agrícola Comuna és una de les polítiques més antigues de la Comunitat Europea i un dels seus propòsits originals.[53] La política té com a objectius incrementar la producció agrícola, assegurar la certesa del subministrament dels aliments així com la qualitat de vida dels agricultors, i estabilitzar els mercats en assegurar preus raonables pels consumidors. Fins fa poc, operava mitjançant un sistema de subsidis i d'intervenció en el mercat; fins a la dècada de 1990 la política representava el 60% del pressupost anual de la Comunitat Europea i encara en representa el 35%.
Els controls de preus i la intervenció en els mercats van tenir com a resultat la sobreproducció que s'emmagatzemaven per tal de mantenir els nivells mínims de preus. Per tal de disposar d'aquest superàvit, sovint es venien en el mercat mundial a preus per sota dels preus garantits per la Comunitat o, per altra banda, els agricultors sovint rebien subsidis que equivalien a la diferència entre els preus mundials i de la Comunitat. Aquest sistema ha estat criticat per vendre més barat que la producció dels països en vies de desenvolupament.[54] La sobreproducció també ha estat criticada pels ambientalistes a causa dels mètodes de producció intensius.[54] Per altra banda, els que donen suport a la Política Agrícola Comuna, argumenten que l'ajuda econòmica per als agricultors, els assegura un estàndard de vida raonable impossible econòmicament si no existís.
Des del començament de la dècada de 1990, la política s'ha anat reformant. Al principi, aquestes reformes incloïen la política de separar una porció de terra de la producció, imposar quotes en la producció de llet i, recentment, la dissociació dels diners que reben els agrícoles de la UE de la quantitat de producció. Les despeses agrícoles abandonaran els subsidis relacionats amb la producció específica per relacionar-los amb la mida del ranxo o la terra, per tal de permetre que el mercat estableixi els nivells de producció i alhora assegurar la renda dels agricultors.[53] Les reformes també inclouen l'abolició del règim de sucre entre els estats membres i les nacions africanes i caribenyes i llur relació privilegiada.[55]
El subministrament total d'energia de la UE va ser de 59.000 milions de GJ el 2019, al voltant del 10,2% del total mundial. Aproximadament tres cinquenes parts de l'energia disponible a la UE procedien d'importacions (sobretot de combustibles fòssils). Les energies renovables van aportar el 18,1% del subministrament total d'energia de la UE el 2019 i l'11,1% del consum final d'energia.[57]
La UE ha tingut poder legislatiu en l'àmbit de la política energètica durant la major part de la seva existència; l'origen es remunta a la Comunitat Europea del Carbó i de l'Acer original. La introducció d'una política energètica europea obligatòria i global es va aprovar a la reunió del Consell Europeu de l'octubre del 2005, i el primer projecte de política es va publicar el gener del 2007.[58]
La UE té cinc punts clau en la seva política energètica: augmentar la competència al mercat interior, fomentar la inversió i impulsar les interconnexions entre xarxes elèctriques; diversificar els recursos energètics amb millors sistemes per respondre a una crisi; establir un nou marc de tractat per a la cooperació energètica amb Rússia alhora que es milloren les relacions amb els Estats rics en energia de l'Àsia central[59] i el Nord d'Àfrica; utilitzar els subministraments energètics existents de manera més eficient alhora que s'incrementa la comercialització d'energies renovables; i, finalment, augmentar el finançament de noves tecnologies energètiques.[58]
El 2007, els països de la UE en conjunt van importar el 82% del seu petroli, el 57% del seu gas natural[60] i el 97,48% del seu urani.[61] Els tres principals proveïdors de gas natural de la Unió Europea són Rússia, Noruega i Algèria, que van sumar al voltant de tres quartes parts de les importacions el 2019.[62] Hi ha una forta dependència de l'energia russa que la UE ha intentat reduir.[63] No obstant això, el maig del 2022, es va informar que la Unió Europea està preparant una altra sanció contra Rússia per la invasió d'Ucraïna. S'espera que es dirigeixi contra el petroli rus, els bancs russos i belarussos, així com contra particulars i empreses. Segons un article de Reuters, dos diplomàtics van afirmar que la Unió Europea podria imposar una prohibició a les importacions de petroli rus per a finals de 2022.[64] El maig de 2022, la Comissió de la UE va publicar la iniciativa RePowerEU, un pla de 300.000 milions d'euros que traça el camí cap a la fi de la dependència de la UE dels combustibles fòssils russos per al 2030 i l'acceleració de la transició cap a una energia neta.[65]
Infraestructura
La UE prova de millorar la infraestructura interestatal entre els estats membres de la UE, per exemple, mitjançant les Xarxes Transeuropees. Alguns dels seus projectes són l'eurotúnel, l'LGV EST, el Túnel ferroviari de Mont-Cenis, el Pont d'Oresund i el Túnel de Brennero. El 2001 s'estima que el 2010 la xarxa inclourà 75.200 km de carreteres, 78.000 de vies fèrries, 330 aeroports, 270 ports marítims i 210 ports interns.[66][67]
Les polítiques de desenvolupament del transport europeu augmentaran la pressió sobre el medi ambient. Abans de l'ampliació de la UE el 2004, el problema principal del transport eren la congestió i la contaminació. Després de l'ampliació, el problema actual és incorporar els nous membres a l'agenda del desenvolupament del transport.[68]
Un altre projecte d'infraestructura, tot i ser projectat i dissenyat per l'Agència Espacial Europea (ASE), és el sistema de localització Galileu. Galileu és un Sistema Global de Navegació per Satèl·lit impulsat per la UE i que començarà a funcionar el 2010. El projecte de Galileu va ser dissenyat per reduir la dependència de la UE del sistema nord-americà de posicionament (GPS) i alhora proveir d'un servei més acurat atesa l'edat del GPS.[69] Ha estat criticat per altres pels costs elevats, el seu naixement militar (el Galileu serà civil), les demores i la redundància percebuda en tenir sistema alternatiu al GPS.[70]
Hi ha grans disparitats econòmiques entre els estats membres de la Unió Europea. Tot i ajustar la renda per capita amb la paritat de poder adquisitiu, la diferència entre les regions més riques i més pobres (en NUTS-2 i NUTS-3) és d'un factor de deu. Per una banda, Frankfurt té una renda per capita de 71.476 €, París de 68.968 € i el Londres Intern de 67.798 €, mentre que els NUTS més pobres, tots tres a Romania, són Vaslui amb 3.690 €, Botoşani amb 4.115 € i Giurgiu amb 4.277 €.[71] La renda per capita dels Estats Units és 35% superior a la renda de la mitjana dels estats membres de la Unió Europea, i la del Japó és 15% superior.[72]
Hi ha un gran nombre de Fons Estructurals i Fons de Cohesió per donar suport a les regions subdesenvolupades de la Unió Europea localitzades principalment al centre i a l'est.[73] Altres fons proveeixen de suport per a les emergències i altres es destinen als candidats per transformar llur economia als estàndards de la UE.
Segons les estadístiques de l'any 2018, la població total dels 28 estats que aleshores formaven part de la UE era de 512.596.403,[74] més de la meitat dels 710 milions que habiten tot el continent europeu. S'espera un increment poblacional en els anys futurs degut principalment a la immigració.[75][76]
La població de la Unió Europea representa el 7,3% de la població mundial tot i que la seva superfície representa el 3% de la superfície terrestre sobre el nivell del mar; la densitat de població és, per tant, de 114 habitants per quilòmetre quadrat, fent-la una de les regions més densament poblades del món. Un terç dels habitants de la Unió viuen en ciutats amb més d'1 milió d'habitants, i prop del 80% de la població viu en àrees urbanes.[77] A la UE es troben diverses ciutats globals més que no pas en altra regió del món.[78] Hi ha setze ciutats amb més d'1 milió d'habitants.
Font: llengües oficials a febrer de 2020, tant com a llengua materna i no materna,[79] i basat en un estudi de 2012.[80]
El règim lingüístic de la UE estableix que vint-i-quatre llengües són oficials i de treball de les institucions europees: alemany, anglès, búlgar, castellà, danès, eslovac, eslovè, estonià, finès, francès, irlandès, grec, hongarès, italià, letó, lituà, maltès, neerlandès, polonès, portuguès, romanès, serbocroat, suec i txec.[81][82] Els documents amb valor jurídic, com ara les directives i reglaments que s'aproven, es tradueixen a totes les llengües oficials. El Parlament Europeu també tradueix tots els documents i les sessions plenàries a totes les llengües oficials. Algunes institucions només en fan ús d'unes poques, com a llengües de feina interna.[83] Les polítiques lingüístiques són la responsabilitat dels estats membres, però les institucions de la UE promouen l'aprenentatge d'altres llengües.[84][85]
L'alemany és la llengua nadiua més parlada, amb 88,7 milions de parlants el 2006, seguida de l'anglès, el francès i l'italià. L'anglès, per altra banda, és la llengua estrangera més parlada, per més de la meitat de la població de la Unió (51%), seguida de l'alemany i el francès. El 56% dels ciutadans europeus poden conversar en alguna altra llengua a més de llur llengua materna.[86] La majoria de les llengües oficials de la UE pertanyen a la família indoeuropea, llevat de l'estonià, el finlandès i l'hongarès, que pertanyen a la família de les llengües uralianes, i del maltès que és una llengua semita. La majoria de les llengües oficials de la UE fan ús de l'alfabet llatí, llevat del búlgar, que fa ús de l'alfabet ciríl·lic i del grec, que fa ús de l'alfabet grec.
A banda de les 23 llengües oficials, hi ha 150 altres llengües i comunitats lingüístiques: llengües constitucionals, llengües regionals i minoritàries, parlades per 50 milions de persones. D'aquestes, només les llengües constitucionals espanyoles, el català, el basc i el gallec, arran de les Conclusions del Consell de 13 de juny de 2005,[87] així com el gaèlic escocès i el gal·lès,[88] poden ser utilitzades pels ciutadans per comunicar-se amb les institucions de la Unió.[89] Tot i que els programes de la UE poden donar suport a les llengües regionals i minoritàries, la protecció dels drets lingüístics són afers de cada estat membre.
A més de les llengües regionals, una gran varietat de llengües d'altres parts del món són parlades per les comunitats d'immigrants als estats membres, com ara el turc, l'àrab magrebí, el rus, l'urdú, el bengalí, l'hindi, el tàmil, l'ucraïnès, el panjabi i les llengües dels Balcans. La majoria de les persones de les comunitats d'immigrants més antigues són bilingües o plurilingües. Les llengües dels immigrants no tenen cap mena de reconeixement ni estatus a la UE ni als estats membres, tot i que des del 2007 poden rebre suport de la secció d'ensenyament de llengües del Programa d'Aprenentatge de la UE.
Percentatge dels europeus de cada estat membre que creuen en alguna deïtat.[90]
La UE és una entitat secular sense cap connexió formal amb cap religió, i cap religió s'esmenta en cap dels tractats vigents ni proposats. En els debats dels esborranys de la Constitució Europea i del Tractat de Lisboa es va incloure una menció del cristianisme i/o de Déu en el preàmbul, però aquesta idea va ser oposada, i no es va incloure en el text final.[91]
L'èmfasi del cristianisme és degut a la seva posició com a religió més practicada en l'actualitat i històricament d'Europa i inclou el catolicisme, el protestantisme i el cristianisme ortodox. Altres religions, tanmateix, també són practicades, actualment i històricament, com ara el judaisme i l'islam. La població estimada musulmana de la UE el 2006 era de 16 milions,[92] i la població jueva es va estimar en poc més d'un milió.[93]
Les enquestes d'opinió de l'eurobaròmetre, organitzats per l'Eurostat mostren que la gran majoria dels ciutadans de la Unió tenen algun tipus de creença, però només el 21% la considera important. L'ateisme i l'agnosticisme continuen creixent entre la població europea, i l'assistència a les esglésies està decaient en diversos països.[94] L'Eurobaròmetre del 2005 va mostrar que dels ciutadans europeus (dels 25 estats membres d'aleshores), el 52% creia en «algun» déu, el 27% en «algun tipus d'esperit o força de vida» i el 18% no tenia cap mena de creença. Els països amb el menor nombre de persones amb creences religioses van ser la República Txeca (19%) i Estònia (16%).[95] Els països més religiosos van ser Malta (95% i predominantment catòlic), Xipre i Romania, amb el 90% de la població creient en Déu.
Després de la Segona Guerra Mundial les propostes d'integració europea eren considerades per molts com una manera d'evitar un altre conflicte bèl·lic entre posicions extremistes i alhora promoure el desenvolupament econòmic de la postguerra. Ja durant la guerra, Altiero Spinelli, polític italià membre del Partit Comunista Italià i responsable de l'embrió que avui coneixem com Unió Europea, va posar de manifest aquesta via en un manifest, el Manifest per a una Europa Unida i Lliure. El va escriure a la presó i en el document s'hi pot llegir la idea que l'existència d'estats-nacions és un factor que porta fàcilment a la confrontació i que només a través d'una Europa federal s'arribaria a una pau duradora. Si bé la idea comença del cantó comunista, no caldrà esperar perquè el 1944 es formi un primer moviment no comunista que defensi ja una Europa federal. D'aquest moviment sortirà finalment el Consell d'Europa, que si bé és un organ independant de la Unió Europa, deixa clara aquesta intenció d'unir els països europeus. De fet, l'any 1944 es crea el Benelux, mostrant de certa manera, el pas que havia d'emprendre Europa. Churchill, primer ministre britànic també va contribuir en aquesta idea pronunciant un cèlebre discurs l'any 1946 on parlava ja d'uns «Estats Units d'Europa», gir de frase que apel·la a la presència d'un país que col·laborarà de certa forma en aquest projecte. Els EUA en sortir de la guerra, i tenint únicament l'Europa Occidental com a únic comprador per una indústria desenvolupada, com l'americana, havien de trobar alguna solució perquè Europa es reconstruís i que, endemés, s'hi fomentés la pau de manera a, precisament, ajudar l'intercanvi comercial entre els EUA i Europa. Així, l'any 1947, després que fos aprovada la constitució italiana, George Marshall, secretari d'estat dels EUA, va desvetllar el seu programa per a la recuperació econòmica. Segons ell, una recuperació que ajudaria a lluitar contra la fam, la pobresa i la desesperació. Es tractava del Pla Marshall mitjançant el qual els EUA injectaven diners a Europa perquè aquesta es recuperés econòmicament, això sí, a canvi d'organitzar els diners en comunitat. Això va suposar la creació de l'OECE, és a dir, l'Organització Europea per a la Cooperació Econòmica que va suposar ja un punt d'inici per establir lligams i cooperacions entre països. El 1949, en esclatar la Guerra de Corea, França, Anglaterra i els països que formen el Benelux s'uneixen en la Unió Occidental que no fou altra cosa que una aliança de protecció militar davant la possible amenaça soviètica. D'aquesta unió i dels fruits de L'OECE, Jean Monnet, economista francès, proposa al Ministre d'Afers Exteriors francès la CECA. La Comunitat Europea del Carbó i de l'Acer, tot i tenir només el propòsit modest de centralitzar el control de les indústries nacionals dels estats membres, fou declarada com el primer pas cap a una federació a Europa.[96] Els membres fundadors foren Bèlgica, França, Itàlia, Luxemburg, els Països Baixos i Alemanya Occidental.[97]
Ampliacions de la Unió Europea al llarg de la història.
El procés continuà l'any 1957, quan els sis països de la CECA van firmar el Tractat de Roma, que va significar el naixement de Comunitat Econòmica Europea (CEE). Aquesta organització es convertia així en un mercat comú o unió duanera que permetia la lliure circulació de persones i de mercaderies en el seu si. Els objectius de l'organització eren, a més de fomentar la cooperació econòmica, l'enfortiment de les relacions entre els estats membre i l'elevació del nivell de vida dels ciutadans.
També es va fomentar un seguit de mesures com la llibertat de competència i el desenvolupament d'unes lleis comunes per a les quals es governarien els estats membres.
L'any 1973 es feu la primera ampliació de la CEE amb l'ingrés de Dinamarca, Irlanda i el Regne Unit. Després s'hi adheriren Grècia (1981), Espanya i Portugal (1986). La incorporació d'aquests països es va retardar perquè a començaments dels anys setanta no complien una de les condicions imprescindibles per a l'ingrés: tenir un règim de drets i llibertats democràtiques.
La incorporació d'Espanya i Portugal va coincidir amb la firma de l'Acta Única Europea, que significà un nou aprofundiment en la integració econòmica i l'enfortiment de les institucions europees comunes.
El 1992 la firma del Tractat de Maastricht suposà un salt qualitatiu fonamental en el procés d'integració europea, ja que els estats cedien importants parcel·les de sobirania en benefici de les institucions europees. Amb aquest tractat, pel qual la CEE es convertí en Unió Europea, es reforçà la integració econòmica i s'avançà cap a la integració política i social. Els aspectes més innovadors del tractat eren: la culminació del procés d'unificació monetària amb la creació del Banc Central Europeu i l'Euro, la creació de la ciutadania europea, la cooperació mútua en les àrees de justícia i interior, i l'establiment d'una política exterior comuna. L'any 1995 Suècia, Finlàndia i Àustria es van incorporar a la Unió Europea (UE 15)
El 1997 se signà a Amsterdam el Nou Tractat per Europa en què es fixà com a criteri fonamental l'aprofundiment en el procés cap a l'Europa social i política establert a Maastricht. Els objectius fonamentals del nou tractat eren: fer de l'ocupació i dels drets dels ciutadans l'eix de la Unió, suprimir els últims obstacles a la lliure circulació, reforçar la seguretat, refermar la posició d'Europa al món i millorar l'eficàcia de les institucions europees.
Aquest últim objectiu era fonamental per fer possible l'adhesió de nous membres a la Unió. El funcionament de les institucions i l'administració europees es veuria abocat al col·lapse si es produís una incorporació massiva de nous membres.
El procés d'unificació europea feu un salt endavant qualitatiu amb l'establiment de la moneda única el 1998 i l'entrada en circulació de l'euro el 2002, adoptat com a divisa nacional per 10 estats de la UE. Un any abans d'aquesta fita, en el Tractat de Niça del 2001 s'acordaren les bases que van fer possible l'ampliació de l'any 2004, amb el que la Unió Europea passà a tenir 25 membres (UE 25).
L'1 de gener de 2007, s'incorporaren dos nous estats membres: Bulgària i Romania, convertint-se l'Europa dels 25 en la UE 27.
Els assumptes més importants que preocupen la Unió Europea en l'actualitat són l'ampliació cap al sud i l'est (vegeu més avall), la constitució europea, proposada per la Convenció, la relació de la unió amb els Estats Units d'Amèrica i la participació en l'Euro d'aquells estats membres actualment fora de la zona euro.
L'1 de juliol de 2013 Croàcia entrà a formar part de la Unió Europea, esdevenint el 28è estat membre.[98]
El 29 de març de 2017 va començar el procés de sortida de la Unió Europea pel Regne Unit anomenat Brexit, culminant el 31 de desembre de 2020.
↑Enciclopèdia Britànica, European Union «international organisation comprising 27 European countries and governing common economic, social, and security policies...» [Consulta: 2 de febrer del 2011]
↑ «EU supply and demand for nuclear fuels». A: Euratom Supply Agency – Annual Report 2007. Luxembourg: Office for Official Publications of the European Communities, 2008, p. 22. ISBN 978-92-79-09437-8 [Consulta: 1r març 2009]. «European uranium mining supplied just below 3% of the total EU needs, coming from the Czech Republic and Romania (a total of 526 tU).»
Nuclear energy and renewable energy are treated differently from oil, gas, and coal in this respect.
↑Jewish population figures may be unreliable. Sergio DellaPergola. «World Jewish Population (2002)». American Jewish Year Book. The Jewish Agency for Israel. Arxivat de l'original el 2004-12-22. [Consulta: 3 maig 2007].
Malta padaOlimpiade Musim Panas 2020Kode IOCMLTKONKomite Olimpiade MaltaSitus webwww.nocmalta.orgPenampilan pada Olimpiade Musim Panas 2020 di TokyoPeserta6 dalam 5 cabang olahragaPembawa bendera (pembukaan)Eleanor BezzinaAndrew ChetcutiPembawa bendera (penutupan)N/AMedali 0 0 0 Total 0 Penampilan pada Olimpiade Musim Panas (ringkasan)19281932193619481952–19561960196419681972197619801984198819921996200020042008201220162020 Malta berkompetisi di Olimpiade Musim Panas 2020 di Tokyo....
3946 Шор ВідкриттяВідкривач Карачкіна Людмила ГеоргіївнаМісце відкриття КрАОДата відкриття 5 березня 1983ПозначенняНазвана на честь Viktor Abramovich ShordТимчасові позначення 1983 EL2 1969 UT2 1974 SK 1978 GQ4 1980 TD12 1986 WJ2 1988 FJ1Категорія малої планети Астероїд головного поясуОрбітальні характери...
Handley Page HP.32 Hamlet Handley Page Hamlet en la revista Flight del 4 de noviembre de 1926. Tipo Monoplano de cabinaFabricante Handley Page Aircraft CompanyPrimer vuelo 19 de octubre de 1926Retirado 1929Usuario principal Real Fuerza AéreaN.º construidos 1[editar datos en Wikidata] El Handley Page HP.32 Hamlet fue un transporte monoplano de seis pasajeros británico, diseñado y construido por Handley Page.[1] Sólo fue construido un ejemplar, encargado por el Ministerio ...
Недобоївська сільська громада Герб громади Прапор громадиОсновні даніКраїна УкраїнаОбласть Чернівецька областьРайон Дністровський районКод КАТОТТГ UA73040110000040354Утворена 14 серпня 2015 рокуАдмін. центр НедобоївціТериторія та населенняПлоща 79,51 км²Населення 7006 осіб (2018...
Nicolas Wackerbarth (2017) Nicolas Wackerbarth (* 31. Mai 1973 in München[1]) ist ein deutscher Filmregisseur, Autor und Schauspieler. Inhaltsverzeichnis 1 Leben 2 Filmografie (Auswahl) 3 Veröffentlichungen 4 Auszeichnungen 5 Weblinks 6 Einzelnachweise Leben Nicolas Wackerbarth erhielt seine Schauspielausbildung an der Bayerischen Theaterakademie August Everding in München. Danach stand er ab 1996 am Schauspielhaus Frankfurt auf der Bühne und war von 1997 bis 2000 Mitglied des Ens...
Artikel ini sebatang kara, artinya tidak ada artikel lain yang memiliki pranala balik ke halaman ini.Bantulah menambah pranala ke artikel ini dari artikel yang berhubungan atau coba peralatan pencari pranala.Tag ini diberikan pada Oktober 2022. Botefuri Botefuri adalah sebutan dari pedagang keliling tradisional pernah marak di Jepang. Pada zaman Edo (1603–1868), di kota-kota seperti Edo (yang sekarang Tokyo) dan Osaka, botefuri membawa kotak-kotak di pundak mereka, tempat mereka menjual seg...
Peta Penyebaran Iklim di Dunia Theophrastus adalah murid dari Aristoteles yang berasal dari Yunani, dianggap sebagai tokoh yang pertama kali menemukan siklus perubahan iklim.[1] Hal ini diakui oleh American Institute of Physics. Theophrastus melakukan penelitian yang menghasilkan spekulasi bahwa tanah rawa yang dikeringkan menyebabkan tanah yang lainnya mengalami dampak. Pendapat lainnya yaitu, hutan yang gundul mengakibatkan suhu bumi naik. Hal ini mengakibatkan tutupan awan di suatu...
Anti-austerity protests against President Lenín Moreno You can help expand this article with text translated from the corresponding article in Spanish. (October 2019) Click [show] for important translation instructions. View a machine-translated version of the Spanish article. Machine translation, like DeepL or Google Translate, is a useful starting point for translations, but translators must revise errors as necessary and confirm that the translation is accurate, rather than simply co...
2005 US documentary film by Henry Alex Rubin and Dana Adam Shapiro MurderballTheatrical release posterDirected byHenry Alex RubinDana Adam ShapiroProduced byJeffrey V. MandelDana Adam ShapiroStarringKeith CavillAndy CohnScott HogsettChristopher IgoeMark ZupanBob LujanoJoe SoaresBrent PoppenCinematographyHenry Alex RubinEdited byConor O'NeillGeoffrey RichmanMusic byJamie SaftProductioncompaniesMTV FilmsParamount Pictures[1]Participant ProductionsA&E IndieFilmsDistributed byTHINKFil...
1946 film by Joseph H. Lewis So Dark the NightTheatrical release posterDirected byJoseph H. LewisScreenplay byDwight V. BabcockMartin BerkeleyStory byAubrey WisbergProduced byTed RichmondStarringSteven GerayMicheline CheirelCinematographyBurnett GuffeyEdited byJerome ThomsMusic byHugo FriedhoferProductioncompanyColumbia PicturesDistributed byColumbia PicturesRelease date October 10, 1946 (1946-10-10) Running time70 minutesCountryUnited StatesLanguageEnglish So Dark the Night is...
Force aérienne koweïtienne القوات الجوية الكويتية Emblème de la force aérienne koweïtienne Création 1953 Pays Koweït Allégeance Émir du Koweït Type Force aérienne Effectif 2 500 Fait partie de Armée du Koweït Couleurs Devise الشرف والإخلاص لله والوطن والامير (Honneur et fidélité à Dieu, au pays & à l'émir) Anniversaire journée nationale de Libération (25 et 26 février) Équipement F/A-18, AH-64, SA-342, Tucano, BAe...
2005 studio album by Toshinori YonekuraSang My ThangStudio album by Toshinori YonekuraReleasedAugust 24, 2005Recorded2003-2005 at Prime Sound Studio, Mixer's Lab, and On Air Azabu StudioGenrePop, R&BLength55:17LabelWarner Music GroupProducerToshinori YonekuraToshinori Yonekura chronology Smile Again(2004) Sang My Thang(2005) Fall Back(2006) Sang My Thang is Toshinori Yonekura's 13th original studio album. The album came three years after his last full-length original album, Roots ...
Photo and video display formats Ultrawide redirects here. For the type of camera lens, see Ultra wide angle lens. This article needs additional citations for verification. Please help improve this article by adding citations to reliable sources. Unsourced material may be challenged and removed.Find sources: Ultrawide formats – news · newspapers · books · scholar · JSTOR (June 2023) (Learn how and when to remove this template message) Comparison of comm...
Die Kommunen in der Region Ostfriesland und deren Lage innerhalb Niedersachsens Diese Liste der Städte und Gemeinden in Ostfriesland umfasst alle Städte und Gemeinden (sowohl Einheitsgemeinden als auch Samtgemeinden und deren Mitgliedsgemeinden) in Ostfriesland. In dieser Region, bestehend aus der kreisfreien Stadt Emden sowie den Landkreisen Aurich, Leer und Wittmund,[1] leben 475.314 Menschen (Stand 31. Dezember 2022) auf 3.144,26 Quadratkilometern, was einer Dichte von 151,2...
Indian writer from Punjab (born 1944) Sardar Narinder Singh KapoorBorn (1944-03-06) 6 March 1944 (age 79)Rawalpindi, British IndiaOccupationEssayistNationalityIndianSpouseRanjit Kaur Chopra Sardar Narinder Singh Kapoor (born 6 March 1944) is an Indian writer from Punjab.[1] His writings are about social, cultural and psychological issues. He lives in Patiala, Punjab. Kapoor was born in the village of Adhi, in Rawalpindi District (formerly in India, now Pakistan.) His family settl...
The name of this television reality uses a disambiguation style that does not follow WP:NCTV or WP:NCBC and needs attention. If you are removing this template without fixing the naming style to one supported by WP:NCTV, please add the article to Category:Television articles with disputed naming style. South Korean TV series or program VitaminGenreVarietyPresented byKim Tae-hoonLee Hwi-jaeCountry of originSouth KoreaOriginal languageKoreanNo. of episodes664 (as of March 9, 2017)Production...
Coupe d'Uruguay derugby à XV Généralités Sport rugby à XV Création 1950 Organisateur(s) Fédération uruguayenne de rugby à XV Éditions 1 Nations Uruguay Site web officiel www.uru.org.uy/uru Palmarès Tenant du titre Old Boys Club Pour la compétition en cours voir : Copa Uruguay 2016 modifier La Coupe d'Uruguay de rugby à XV ou Copa Uruguay Carlos Páez Vilaró est une compétition uruguayenne de rugby à XV créée en 1950. Elle est organisée par la Fédération uruguaye...
Національна академія наук Аргентини Будівля Національної академії наук Аргентини у Кордові Будівля Національної академії наук Аргентини у Кордові Основні дані Засновано 1869 (К: (0)←) Абревіатура ANC[1] Сфера наука Розташування Кордова (Аргентина)Країна Аргентина...
Concept in literary theory This article has multiple issues. Please help improve it or discuss these issues on the talk page. (Learn how and when to remove these template messages) This article needs additional citations for verification. Please help improve this article by adding citations to reliable sources. Unsourced material may be challenged and removed.Find sources: Différance – news · newspapers · books · scholar · JSTOR (April 2015) (Learn ho...
Thai writer This article is an orphan, as no other articles link to it. Please introduce links to this page from related articles; try the Find link tool for suggestions. (August 2020) Subha DevakulBorn(1928-02-07)February 7, 1928Bangkok, ThailandDiedSeptember 5, 1993(1993-09-05) (aged 65)NationalityThaiEducationChulanak Girl SchoolRajini Bon SchoolTriam Udom Suksa SchoolGenreFictionSpouseMom Rajawongse Daddeb Devakula Subha Devakul (also known as Supa Devaku) (1928 – 1993) was a T...