Авторка книги «Основи буддизму», переклала російською мовою два томи «Таємної Доктрини» Олени Блаватської, а також вибрані Листи Махатм («Чаша Сходу»). Ідеї, викладені Оленою Реріх в Агні Йоги, зробили сильний вплив на формування і розвиток нью-ейджу в Росії[10].
Олена Іванівна росла в сім'ї, оточення якої складали відомі музиканти, письменники, художники. Дуже рано почала читати книги художнього, історичного та духовно-філософського характеру; була обдарованою особистістю, досягла високого рівня гри на фортепіано, захоплено займалася малюванням, вивчала філософію, міфологію та релігію[12].
Після закінчення школи Олена Іванівна збиралася продовжити навчання в Петербурзькій консерваторії. Але родичі, побоюючись, що вона захопиться революційними настроями в студентському середовищі, заборонили їй вступати в консерваторію.
Шлюб з Миколою Реріхом. Діти.
Олена Іванівна Реріх (праворуч) з синами
Олена часто проводила літо з матір'ю в БологомуНовгородської губернії у своєї тітки Євдокії Василівни Путятіної, у маєтку її чоловіка — князя Павла Арсенійовича Путятіна, відомого археолога і колекціонера. В 1899 році в Бологому відбулася її зустріч з художником і археологом Миколою Костянтиновичем Реріхом. Молоді люди покохали один одного і, незважаючи на те, що родичі Олени були проти їх весілля, в 1901 році повінчалися в церкві Імператорської Академії мистецтв на Василівському острові (Санкт-Петербург)[15]. На місці їх зустрічі в Бологому в 2001 році був споруджений пам'ятний меморіал («Пам'ятник любові») зі словами Миколи Реріха з нарису «Університет»: «…В Бологому, в маєтку князя П. А. Путятіна, я зустрів Ладу, супутницю і натхненницю. Радість!»[16] Це був міцний союз двох люблячих людей, об'єднаних глибокими взаємними почуттями і спільними поглядами[17]. «Дружно ми проходили всілякі перепони, — писав Микола Реріх про свій шлюб на схилі років. — І перешкоди зверталися в можливості. Присвячував я мої книги: „Олені, дружині моїй, другине, супутниці, натхненниці“»[18]. Багато картини Миколи Реріха є результатом їх спільної творчості. Художник, називаючи її в своїх творах «Провідної»[19], стверджував, що на багатьох полотнах по праву можуть стояти дві підпису: його і Олени Іванівни. «Творили разом, і недарма сказано, що твори мали б носити два імені — жіноче і чоловіче».
У родині Реріхів було двоє дітей. У серпні 1902 року народився старший син Юрій, який став в майбутньому ученим-сходознавцем з світовим ім'ям, а в жовтні 1904-го з'явився на світ молодший з Реріхів — Святослав, майбутній художник, мислитель, громадський діяч. Олена Іванівна приділяла велику увагу вихованню дітей — читала їм книги, займалася іноземними мовами та музикою. Разом вони відвідували кращі концерти, виставки і театр. Вона допомагала кожному з синів виявити власні інтереси і схильності і створювала найбільш сприятливі умови для їх розвитку[20]. З ранніх років діти зростали в атмосфері спілкування батьків з людьми мистецтва. В будинку Реріхів часто бували Врубель, Куїнджі, Стасов, Дягілєв, Стравінський, Блок, Бехтерев. Художник Сєров приходив малювати портрет Олени Реріх.
О. І. Реріх підтримувала всі починання чоловіка, вникала в усі сфери його культурної діяльності. У 1903 — 1904 роках в пошуках витоків національної історії і культури Реріхи здійснили подорож по сорока давньоруським містам, під час якого Олена Іванівна фотографувала церкви, пам'ятки архітектури, їх розпис і орнамент. Опановувала майстерністю реставратора.
Проявилося її художнє чуття і в ролі колекціонера творів мистецтва і предметів старовини. Реріхами була зібрана чудова сімейна колекція з більш ніж трьохсот творів, яку вони передали пізніше в Ермітаж. Олена Іванівна була добре поінформована і в археології. Вона часто виїжджала з чоловіком на розкопки в Новгородської і Тверської губернії і нарівні з ним брала участь у цій роботі.[21]
Чоловік і сини високо цінували роль Олени Іванівни як наставника і зберігача підвалин сім'ї.[22]
У Лондоні починається зближення Реріхів з Теософським суспільством, заснованим Е. П. Блаватської. До теософам Реріхів привів Ст. А. Шибаєв. У липні 1920 року Олена Іванівна та Микола Костянтинович Реріхи отримали привітальний лист та офіційні посвідчення про членство в Теософського суспільства, підписані президентом Товариства А. Безант і генеральним секретарем англійського відділення Р. Бейлі Увером.[23].
Спіритичні сеанси
У світському середовищі Петербурга було поширено захоплення спіритичними дослідами[24], в яких чоловік Олени Реріх, Микола, брав участь з 1900 року[25]. В еміграції з весни 1920 року вже вся сім'я Реріхів була захоплена спіритизмом, в їх будинку проводилися «сеанси», на які запрошувалися друзі і високопоставлені сановники[26]. Освоювався метод «автоматичного письма», під яким в окультно-містичної практиці мається на увазі контакт з деякими духом. Безпосередні запису методом автоматичного письма робив головним чином Н. К. Реріх, а почасти і його син Юрій[27]. Сама Олена Реріх мріяла опанувати цим методом духообщения, вважаючи, що таким шляхом можуть бути отримані правдиві повідомлення від «Владик», хоча запевняла, що «вона ніколи автоматично не писала».
«Автоматичне письмо досягається тимчасовим припущенням контролю над фізичною рукою медіума эфирною рукою контролюючої розвтіленій сутності»[28]
Про спіритичних сеансах Реріхів відомо з повідомлень їх наближених, з їх внутрішньородинного листування і щоденникових записів, де є свідчення того, що на сеансах зі столом Реріхи нібито викликали душі померлих людей[26]. Доньку своїх друзів Е. Реріх «познайомила» з духом, який представлявся як «грецький співак VI ст. до Різдва Христова» і давав цінні вказівки".
Під час спіритичних сеансів «столоверчения», які не були самоціллю[24], Реріхи намагалися встановити контакт з Учителями (Махатмами), що, за їх поданням, їм вдалося зробити з другої половини 1921 року[27]. Пізніше Реріхи стали забороняти своєму оточенню використовувати спіритичні сеанси, а для візуалізації своїх співрозмовників і для їх слухання сім'ї Реріхів вже не потрібна була допомога столу[26].
Деякі дослідники[24][29] вважають, що мали місце реальні зустрічі Реріхів з Махатмами, дійсне існування яких вважається недоведеною наукою[30][31]. Інші дослідники, прихильники або критики рериховской езотеричної космології, вивчали щоденники Олени Реріх, вважають, що її співрозмовники «були» з астрального світу і в «астральних тіл»[26].
Жива Етика
Основна стаття: Жива Етика
За твердженням Олени Реріх книги Живої Етики (Агні-Йоги), релігійно-філософського вчення, що претендує на синтез всіх йог і релігій, були написані в результаті «бесід» з Махатмою Моріа. Це співробітництво тривало в 1920—1940 роки.[32] Олена Реріх стверджувала, що методом ясночуття отримувала від Махатми Моріа послання,[33] які були видані серією з 14 книг, що складають вчення. Філософія Агні-Йоги заснована на ідеях езотеризм.[34] Реріхівське рух шанувальників Агні-Йоги, яке виникло в 1990-ті роки, надав особливий вплив на розвиток руху Нью-ейдж в Росії.[10]
Про Агні-Йоги Реріх писала:
Уважний читач з перших же книг міг скласти собі чітке уявлення про це доброчесне та життєве Вчення. Саме життєве, бо, як і всі моральні Вчення всіх народів і всіх століть, Вчення Живої Етики є перш за все Вченням Життя, і тому, як і всі вони, воно має єдине всеосяжне завдання навчити людей мудро і гідно проходити земний шлях, приносячи працю і вдосконалення на Загальне Благо. Кожне Вчення Життя, як таке, охоплює весь життєвий устрій, і тому Загальне Благо є мета його. <...>
Отже, Вчення Життя, викладаючи великі основи Світобудови й Етики, висвітлює їх з усіх сторін і в той же час розставляє віхи, інакше кажучи, вказує напрямок еволюції. (Рерих Е. И. Письма)[35]
У 1920 роціН. К. Реріх отримав запрошення взяти участь в турне по США з виставкою своїх картин. Разом з чоловіком і дітьми Е. В. Реріх виїхала в Нью-Йорк. Там під керівництвом Н. К. Реріха і при безпосередній участі Олени Іванівни була розгорнута широка культурно-просвітницька діяльність. Її кульмінацією стало створення в Америці таких культурних організацій як Музей Миколи Реріха, Майстер-Інститут Об'єднаних Мистецтв, Міжнародне об'єднання художників «Cor Ardens» («Палаючі серця») Міжнародний мистецький центр «Corona Mundi» («Вінець Миру»). Всі ці культурні центри, організовані Реріхами, справили великий вплив на розвиток культури. Діючі в усьому світі під егідою цих організацій товариства, творчі клуби та освітні заклади, що об'єднували людей в ім'я творчої культурної діяльності. «Радісно бачити, — писала Олена Іванівна, — як у дні руйнування світлі душі збираються в ім'я Культури, намагаючись зберегти вогонь і дати радість творчого творення і розширення свідомості шукає виходу з розумової глухого кута, що веде за собою і матеріальне лихо».[22]
У грудні1923 року Е. В. Реріх разом зі своєю сім'єю їде в Індію. В цей час приймає у чоловіка естафету записи духовних послань і повчань «згори», які змінюють свій узагальнений духовно-поетичний характер (книги Н. К. Реріха «Листи Саду Морії», «Квіти Морії») на більш змістовний і дидактично-прикладної.[37]
Індія викликала у Реріхів особливий інтерес. Захоплення Індією та її духовною культурою не було чимось незвичайним для російської інтелігенції того часу. Культурна Росія переживала наприкінці XIX — початку XX століття нестримну тягу до цієї країни, відчуваючи співзвуччя своїх моральних шукань індійської духовної традиції.[38]
В ході експедиції були проведені дослідження з різних галузей знання: історії, археології, етнографії, історії філософії, мистецтв і релігій, географії та ін., відзначені на карті невідомі раніше вершини і перевали, знайдені рідкісні манускрипти, зібрані багаті лінгвістичні матеріали. Особливу увагу приділено проблемі історичної єдності культур різних народів.[39]
Експедиція проходила в дуже складних умовах, які вимагали від учасників мужності і терпіння. Е. В. Реріх розділила з рештою всі тяготи подорожі — важкі переходи, нападу розбійників, перешкоди, які чинили англійськими властями, які ледь не призвели до загибелі експедиції.[40]«На коні разом з нами Олена Іванівна проїхала всю Азію, — писав Н. К. Реріх, — замерзала і голодувала в Тибеті, але завжди перша подавала приклад бадьорості всьому каравану. І чим більше була небезпека, тим бадьорішою та радіснішою була вона. У самій пульс був 140, але вона все ж намагалася особисто брати участь у розподілі каравану, і в залагоджуванні всіх подорожніх турбот. Ніхто ніколи не бачив занепаду духу або відчаю, адже до того бувало чимало приводів самого різного характеру».[41]
Інститут «Урусваті»
Після завершення Центрально-Азійської експедиції Реріхи залишилися жити в Індії, в долині Кулу (Західні Гімалаї), де в 1928 році заснували Інститут Гімалайських досліджень «Урусваті» (в перекладі з санскриту «Світло Ранкової зорі»). Він був задуманий як інститут комплексного вивчення великих районів Азії, які справили величезний вплив на розвиток світової культури. Також метою «Урусваті» було комплексне вивчення людини, її психологічних і фізіологічних особливостей. Е. В. Реріх стає почесним Президентом-засновником інституту і бере активну участь в організації його роботи.[42] Тонкий знавець мистецтва, глибокий філософ — вона добре орієнтувалася в наукових проблем, якими займався інститут, і часто давала напрямок досліджень як добре підготовлений вчений.[43] Основна діяльність Олени Іванівни полягала у вивченні давньої філософської думки Сходу.[44]
О. І. Реріх мріяла про те, що в долині Кулу коли-небудь виросте місто Знання, який стане міжнародним науковим центром. «Ми бажаємо в цьому Місті дати синтез досягнень, тому всі області науки повинні бути згодом представлені в ньому. І так як Знання має своїм джерелом весь Космос, то й учасники станції повинні належати всьому світу, тобто всіх національностей…»[45]
Чаша Сходу. I. Листи Махатми. Переклад Іскандер Ханум (О. І. Реріх). Нью-Йорк, Париж, Рига Харбін. Алатас, 1925
23квітня1925 року, під час перебування експедиції М. К. Реріха в Гульмарзі (Північно-Західна Індія), О. І. Реріх приступає до перекладу з англійської мови на російську великої вибірки які вийшли у Лондоні в 1923 році «Листів Махатм», присвяченій викладу східних доктрин та історії заснування Теософського Товариства. Вибірка листів склала першу (і останню) книгу серії «Чаша Сходу» під назвою «Листи Махатми» і в 1925 році вийшла під псевдонімом Іскандер Ханум.[47]
В 1926 році в Монголії, в Урге (Улан-Батор), де в цей час перебувала експедиція, було видано рукопис О. І. Реріх «Основи буддизму», в якій трактуються фундаментальні філософські поняття вчення Будди, такі як перевтілення, закон карми, Нірвана. У книзі також йдеться про глибоку моральну основу цього вчення і спростовується один із основних стереотипів західного мислення того часу про людину в буддизмі як про нікчемну, забутому Богом істоту.[17]
В Кулу Олена Іванівна продовжує роботу над книгами Живої Етики, основною працею свого життя. У 1929 році в Парижі під псевдонімом Жозефіна Сент-Ілер російською мовою була видана робота «Криптограми Сходу». Вона містить апокрифічні сказання, легенди і притчі з життя Великих подвижників і Вчителів людства — Будди, Христа, Аполлонія Тіанського, правителя ІндіїАкбара, Сергія Радонезького. Образу Зберігача та Заступника землі руської Е. І. Реріх присвячує окремий нарис «Преподобний Сергій Радонезький», в якому з'єднує відмінне знання історії і богослов'я з глибокою і трепетною любов'ю до подвижника.[17] Ця робота входить у книгу «Прапор Преподобного Сергія Радонезького», яка була видана під псевдонімом Н. Яровська в 1934 році.
У першій половині 1930-х років О. І. Реріх переклала російською мовою два томи фундаментальної праці О. П. Блаватської «Таємна Доктрина». Цілі абзаци цього об'ємного трактату були дані на різних, найчастіше давніх мовах. Блискуче володіння іноземними мовами і глибоке знання філософії дозволило Олені Іванівні впоратися з цією роботою за рекордно швидкі терміни (менше двох років). Відомо, що Ю. М. Реріх, світовий авторитет у сходознавстві, в скрутних випадках тлумачення тих чи інших символів, легенд, переказів звертався за допомогою до матері.[48]
Епістолярна спадщина
Особливе місце в творчості О. І. Реріх займає її епістолярна спадщина. Вона вела переписку більш ніж з 140 кореспондентами. Географія листів охоплює кілька континентів — Північну і Південну Америку, Західну і Східну Європу, багато країн. Люди різного віку і професій, соціального стану ділилися з нею своїми роздумами, просили поради, розповідали про свою долю. Серед кореспондентів Олени Іванівни — друзі, учні, діячі культури, політичні лідери. У листах Е. В. Реріх дає відповіді на численні питання, роз'яснює найскладніші філософські та наукові проблеми, основи Живої Етики. Вона пише про великих Космічних Законах, про сенс людського існування, про значення культури в еволюції людства, про великих учителів.[22]
У 1940 році в Ризі вперше вийшов двотомник «Листів Олени Реріх», який неодноразово перевидавався. Повне зібрання листів О. І. Реріх видається Міжнародним Центром Реріхів, де знаходиться її епістолярна спадщина, передане Центру в 1990 роціС. М. Реріхом.
Отже, будемо утверджувати Культуру і Прапор її - Прапор Миру. Культура в основі своїй є Еволюція, заперечуючи Культуру, замінюючи її технократиією, ми відкидаємо еволюцію і порушуємо Космічний Закон. (Рерих Е. И. Письма)[49]
Останні роки
Після смерті чоловіка, в січні1948 року О. І. Реріх разом зі старшим сином переїхала в Делі, а потім до Кхандалу (передмістя Бомбея), де вони очікували на прибуття пароплава з СРСР, який повинен був привезти їм в'їзні візи на Батьківщину. Але у візах їм було відмовлено. Вони оселилися в Калімпонзі (Східні Гімалаї). Олена Іванівна продовжувала сподіватися, що їм вдасться повернутися додому, передати в дар російському народові праці всього свого життя і попрацювати на благо Країни Кращої" — так вона називала Радянський Союз. Е. В. Реріх, як і Микола Костянтинович, ніколи не змінювала російського громадянства. Але всі численні прохання залишалися без відповіді.
5 жовтня1955 року Олена Іванівна Реріх пішла з життя. На місці її кремаціїлами спорудили білу ступу, на якій було висічено напис: «Олена Реріх, дружина Миколи Реріха, мислитель і літератор, давній друг Індії».[50]
Алтай. Піки і перевали, названі в честь родини Реріхів
У жовтні 1999 року в своєму виступі в Музеї імені М. К. Реріха про цю подію астрономМ. С. Черних, відкрив понад 500 астероїдів, сказав: «Назву було затверджено спеціальною комісією Міжнародного астрономічного союзу, що складається з 11 представників різних країн світу. Тільки при одноголосному думці назва приймається. Поява малої планети „Реріх“ — це міжнародне визнання творчості і видатних досягнень Реріхів».[52]
Географічні об'єкти, названі на честь Олени Реріх
Пік і перевал «Урусваті» на Алтаї 6 липня1978 року група альпіністів під керівництвом В. Пивоварова піднялася на безіменну вершину і пройшла перевал між піком Реріха і Бєлухою. Перевал і безіменна вершина (3500 м.) були названі ім'ям «Урусваті» і присвячені Олени Іванівни Реріх.[53]
Перевал Олени Іванівни Реріх на Тянь-Шані Перевал, названий на честь О. І. Реріх, розташований на Киргизькому хребті. Він знаходиться між горами Усеченка і Салык. Висота перевалу — 4350 м.
Пам'ятник Реріхам у Москві
9 жовтня1999 року під час ювілейних святкувань, присвячених 125-річчю з дня народження М. К. Реріха, 120-річчя О. І. Реріх в Москві, біля входу в Музей імені М. К. Реріха встановлено пам'ятник — скульптурне зображення Миколи Костянтиновича і Олени Іванівни Реріхів.[54]
У 1999 році до 120-річчя О. І. Реріх Міжнародним Центром Реріхів заснована ювілейна медаль «Олена Реріх». Цією медаллю нагороджуються вчені і громадські діячі, які займаються вивченням і популяризацією багатогранної спадщини сім'ї Реріхів.[55]
У 2005 році в Калімпонзі (Індія) у затишному двоповерховому особняку, відомому як «Будинок Крукеті», відкрито музей Олени Реріх. Тут Е. І. Реріх провела свої останні роки життя (1948—1955). Відкриття музею було приурочено до 50-ї річниці з дня її смерті.[56]
Маркований конверт Росії, присвячений 125-річчю Олени Іванівни Реріх
Коледж мистецтв імені О. І. Реріх почав свою діяльність в будівлі Інституту «Урусваті» (Індія) з квітня2003 року. Діти з Нагару і довколишніх сіл навчаються в Коледжі з чотирьох предметів: індійської класичної та фольклорної музики, танцю, акторської майстерності та живопису.
Народна бібліотека імені О. І. Реріх
В алтайському селі Усть-Кокса створена Народна бібліотека імені О. І. Реріх. На початок 2012 року фонд бібліотеки становив близько 100 тис. видань.[57] Її послугами користуються понад 1600 осіб. З 2003 року бібліотека є членом Російської Бібліотечної Асоціації та колективним членом міжнародної бібліотечної асоціації IFLA.[58]
Благодійний Фонд і Міжнародна премія імені О. І. Реріх
Благодійний Фонд імені О. І. Реріх створений в 2001 році в Москві з метою фінансування програм, пов'язаних з популяризацією спадщини родини Реріхів і розвитком культурних починань, що мають своїм завданням духовний розвиток народів Росії. Фонд сприяє діяльності в сфері освіти, науки, культури, мистецтва, просвітництва. Одним з напрямків діяльності Фонду є виявлення молодих талантів у різних областях мистецтва і надання їм допомоги з метою збереження та розвитку їх творчих здібностей.[59]
Благодійним Фондом імені О. . Реріх в цілях заохочення наукових досліджень, пов'язаних з вивченням багатогранної науково-філософської спадщини сім'ї Реріхів заснована Міжнародна Премія імені Е. В. Реріх.[60]
Рерих Е. И. Письма Елены Рерих, 1929—1939: текст писем и предисловия соответствует первому прижизненному изданию, подготовленному к печати Е. И. Рерих [Рига: Угунс, 1940]: в 2 т., СПб: Государственный «Институт Культурных Программ», 2009.
Рерих Е. И. Философские рукописи «Огненный опыт», «Сны и видения», «Космологические записи», «Изучение качеств человека», а также отрывки из дневника Елены Рерих собраны в книге «На пороге нового мира» издание Интернационала центр-Музей «Рерих» в Москве в 1993 году книга была переиздана в 2000 году.
Рерих Елена Ивановна // Краткий философский словарь / А. П. Алексеев, Г. Г. Васильев и др.; Под ред. А. П. Алексеева — 2-е изд., перераб. и доп. — М.: ТК Велби, Изд-во Проспект, 2004. Словарь подготовлен коллективом кафедры философии гуманитарных факультетов Московского государственного университета имени М. В. Ломоносова.
Рерих Елена Ивановна // Русская философия: Словарь / Под общ. ред. М. Маслина. — М.: ТЕРРА — Книжный клуб; Республика, 1999. — 656 с.
130 лет со дня рождения Е. И. Рерих: материалы Междунар. науч.-обществ. конф. 2009. М., 2010.
Великий облик: Сб. ст. к 130-летию Е. И. Рерих. — Тверь, 2009. — 288 с. ISBN 978-5-88942-088-0
Ключников С. Ю. Космические аспекты философского наследия Е. И. Рерих // Философия русского космизма. М., 1996. С. 197—203.
Книжник Т. О. Елена Рерих и христианство // 100 лет со дня рождения С. Н. Рериха. Материалы Международной научно-общественной конференции. 2004. — М.: Международный Центр Рерихов; Мастер-Банк, 2005. — 584 с.
Книжник Т. О. «…Мы живем в Космосе, и Космос живёт в нас»: космическое мировоззрение в эпистоляр. наследии Е. И. Рерих // Культура и время. № 3/4. 2003. С. 170—175.
Лащенко Н. Д. Философско-педагогические взгляды Е. И. Рерих: дис. … канд. пед. наук / Белгород. Гос. ун-т. — Белгород, 2001. − 169 с. ОД РГБ 61: 01 — 13 / 1680 — 8.
Осипова Л. Н. Общественно-просветительская деятельность и педагогические взгляды Е. И. Рерих (1879—1955): дис. … канд. пед. наук — Саранск, 1999. — 145 с.
Решетникова Л. С. Е. И. Рерих о роли традиционных учений Востока в формировании мировоззрения космизма // Язык и культура: сб. ст. XVII Междунар. науч. конф. 2004. 19−21 апр. / Том. гос. ун-т. Томск., 2004. С. 622−625.
Чирятьев М. Н. Индийские источники творчества Е. И. Рерих // Идеи космизма в философии, науке и искусстве: история и современность: материалы междунар. науч.-обществ. конф. СПб., 2009. С. 60−76.
↑* * Зорина Е. В.Рерих (урожд. Шапошникова) Елена Ивановна // Новая философская энциклопедия / Ин-т философии РАН; Нац. обществ.-науч. фонд; Предс. научно-ред. совета В. С. Стёпин, заместители предс.: А. А. Гусейнов, Г. Ю. Семигин, уч. секр. А. П. Огурцов. — 2-е изд., испр. и допол. — М.: Мысль, 2010. — ISBN 978-5-244-01115-9.
↑* Аблеев С. Р. (заместитель председателя «Тульского городского Рериховского общества») Фундаментальные философские основания концепции космической эволюции человека: сущность, зарождение и историческое развитие // Диссертация на соискание учёной степени доктора философских наук в форме научного доклада.— Тула: ЮК РС МПА, 2000.— с.9, 20.
История мировой философии.— М.: АСТ, 2005. (Высшая школа). ISBN 5-17-016151-4. С. 17.
↑Стаття головного редактора публікаторського відділу МЦР (Москва) Т. О. Книжник «Откровение от „Сферы“»[недоступне посилання] (опубликована в сборнике «Защитим имя и наследие Рерихов».— М.: МЦР.— Т.3.— С.470—493, а також у Збірнику матеріалів міжнародного суспільно-наукового симпозіуму 2002 року"Рериховское движение: актуальные проблемы сохранения и защиты наследия Рерихов в историческом контексте".— М.: 2002.— 276 с.)
↑* Зорина Е. В.Рерих (урожд. Шапошникова) Елена Ивановна // Новая философская энциклопедия / Ин-т философии РАН; Нац. обществ.-науч. фонд; Предс. научно-ред. совета В. С. Стёпин, заместители предс.: А. А. Гусейнов, Г. Ю. Семигин, уч. секр. А. П. Огурцов. — 2-е изд., испр. и допол. — М.: Мысль, 2010. — ISBN 978-5-244-01115-9.
Кравченко В. В. Живая Этика // Русская философия. Малый энциклопедический словарь. — М.: Наука, 1995. — 624 с
«Рерих Елена Ивановна» // Краткий философский словарь / А. П. Алексеев, Г. Г. Васильев и др.; Под ред. А. П. Алексеева — 2-е изд., перераб. и доп. — М.: ТК Велби, Изд-во Проспект, 2004.
↑Дубаев М. Л. Рерих (серия «Жизнь замечательных людей»). — М.: Молодая гвардия, 2003. — С. 56. — 427[5] с.
↑ абКлючников С. Провозвестница эпохи огня. Повесть-исследование о Елене Ивановне Рерих. Новосибирск: Сибирское отделение издательства «Детская литература», 1991.— С. 10. ISBN 5-08-007515-5
↑Ключников С. Ю. Провозвестница эпохи огня. Повесть-исследование о Елене Ивановне Рерих.— Новосибирск: Сибирское отделение издательства «Детская литература», 1991.— С. 23. ISBN 5-08-007515-5
↑Сергей Ключников. Провозвестница эпохи огня. Повесть-исследование о Елене Ивановне Рерих. Новосибирск: Сибирское отделение издательства «Детская литература», 1991 — С. 25. ISBN 5-08-007515-5
↑Дубаев М. Л. Рерих (серия «Жизнь замечательных людей»). — М.: Молодая гвардия, 2003. — С. 193. — 427[5] с.
↑ абвРосов В. А. «Николай Рерих Вестник Звенигорода. Книга 1. Великий План.» СПб. 2002. Глава «„Мировая служба“ и начало сибирского пути»
↑Дубаев М. Л. Рерих (серия «Жизнь замечательных людей»). — М.: Молодая гвардия, 2003. — С. 147. — 427[5] с.
↑ абвгКураев А. В. «Уроки сектоведения, часть 1. Как узнать секту? (На примере рериховского движения)».— Издательство: Формика, 2002. ISBN 5-7754-0039-9 — Глава 5. Спиритические истоки Агни-Йоги
↑ абЭнтин Д. Вступительное слово // Фосдик З. Г. Мои Учителя. Встречи с Рерихами. По страницам дневника 1922—1934. М., 1998, сс. 13-14.
↑Рерих Е. И. Письма. Том III (1935 г.) — М.: МЦР, 2001 [Письмо Е. И. Рерих — А. М. Асееву от 15.X.35]
↑Шапошникова Л. В.Учителя / Мудрость веков. М., 1996. С.185
↑Jenkins P. Mystics and Messiahs.— Oxford University Press, 2000, NYC, p.41-42.
↑Андреев А. И. Гималайское братство: Теософский миф и его творцы (Документальное расследование).— СПб.: Издательство Санкт-Петербургского университета, 2008. ISBN 978-5-288-04705-3
↑Статья Агни Йога в Новейшем философском словаре Сост. А. А. Грицанов. — Мн.: Изд. В. М. Скакун, 1998. — 896 с.
↑Статья главного редактора публикаторского отдела МЦР (Москва) Т. О. Книжник «Откровение от „Сферы“»[недоступне посилання]. Сборник «Защитим имя и наследие Рерихов» — М.:МЦР. — Т.3. — С.470 — 493.
↑Сергей Ключников. Провозвестница эпохи огня. Повесть-исследование о Елене Ивановне Рерих. Новосибирск: Сибирское отделение издательства «Детская литература», 1991 — С. 113. ISBN 5-08-007515-5
↑Елена Ивановна Рерих. Письма. Том VII. М.: Международный Центр Рерихов, 2007 — С. 340. ISBN 978-5-86988-179-3
↑Музей имени Н. К. Рериха: Путеводитель. — М.: Международный Центр Рерихов, Мастер- Банк, 2006. — С. 318, 320. ISBN 5-86988-174-9