У правління Едуарда III Томас Вейк увійшов до найближчого оточення короля і завжди мав його прихильність; це було пов'язано у тому числі й зі свояцтвом між Томасом та Едуардом, яке виникло завдяки шлюбу першого з Бланкою — троюрідною сестрою другого. Барон помер 1349 року. Бланка залишилася бездітною[2][3], а тому землі та титул Вейків перейшли до сестри Томаса та її нащадків, графів Кент. Баронеса як «вдовину частку» отримала в довічне володіння замок Бурн у Лінкольнширі та інші маєтки.
У наступні роки між нею і єпископом Ілі Томасом Лайлом стався конфлікт, який переріс у довгу й запеклу суперечку: люди єпископа грабували і спалювали маєтки, що належали Бланці, нападали на її васалів. Одного з останніх, Вільяма Голма, було вбито. Баронеса звернулася до королівського суду, той визнав Лайла винним у завданні їй серйозної шкоди і зобов'язав виплатити компенсацію[3][4].
У квітні 1372 баронеса отримала опіку над своїм троюрідним племінником, онуком Джоан ЛанкастерськоїДжоном Моубреєм, і його великими володіннями, що включали землі Моубреїв і Сегрейвів[5].
Померла до 10 липня 1380 року. Похована в церкві Братів Менших у Стемфорді (Лінкольншир)[2].
Cokayne, George E. (1936). Gibbs, V. E. (ред.). The Complete Peerage of England, Scotland, Ireland, Great Britain and the United Kingdom: Extant, Extinct, or Dormant. Т. 9. London: St Catherine Press.